Pričala mi je da negde
u ovome gradu
još postoji
njena truba
mada ni ona ne zna gde se tačno nalazi.U kom delu grada,
u čijem stanu...
podstanarskoj sobi...
Ali postojanje
tog limenog instrumenta
je bilo neupitno.
Kao i to da se on i dalje cakli
uglačan do savršenstva.
Njene usne su nekada dodirivale
čelični nausnik te trube.
Vlažile ga pljuvačkom,
oblizivale jezikom...
Možda bi ponekad vragolasto
njeni zubi zagrizli nausnik?
Trebalo je snažno
punim plućima
duvati u taj nausnik
dok je truba sa mukom proizvodila zvuke.
Izbacivala ih iz sebe.
Ispunjavala prostor ma šta on bio:
koncertna dvorana, kafić,
njena soba... Park
ispred zgrade u kojoj je stanovala..
Za jedne je to bio iritirajući preglasan zvuk
dok je za druge bio sasvim prijatan
dopadljiv zvuk.
Pun zvuk. Intrigantan zvuk.
Zvuk koji bi budio njihove emocije.
Verovatno je to bilo
daleko od savršenstva
koje je mogao da dostigne Majls Dejvis.
Da, teško je bilo to dostići,
tome se približiti,
izjednačiti se sa tim.
Ne samo njoj
već svima koji su nešto petljali
sa tim instrumentom.
Ali eto! Ono što znam jeste
da se anonimna limena truba
kreće ovim gradom.
Da li samo zato što ona nije nešto što može
tek tako da se odbaci,
da završi na đubrištu?
U limenom kontejneru?
Da li je samo zato postojala,
i da li je to bio jedini razlog njenog postojanja?
Čak i onda kada se mi više
ne budemo kretali ovim svetom
nje će biti!
Oh, zato je na neki način mrzim!
Mrzim tu limenu trubu...
Tu nevinu bezgrešnu trubu...
Нема коментара:
Постави коментар